Mennesket vil altid være kløgtigere, bedre, hurtigere, stærkere, sejere.
Det kendetegner mennesket.
Men naturen har brugt 3,5 milliarder år -
- på at producere smarte svar på livets spørgsmål.
Så mange af de problemer, vi vil løse, har evolutionen allerede løst.
Dyreriget myldrer med gode ideer.
En af dem er, hvordan man hører gennem klipper.
Hvordan man ser uden at bruge øjnene.
Det vil vi køre i. Det er fremtiden.
Og hvordan man mærker noget, der skete 30 sekunder tidligere.
I programmet afslører vi nogle utrolige evner hos dyr.
Helt stille. Jeg anede ikke, hun var der.
Jeg vil finde ud af, hvordan disse dyr -
- har inspireret til en række af menneskets fremmeste opfindelser.
Vi skal omkring i verden og opleve temmelig usandsynlige situationer.
Lad os håbe, de ikke opfatter det som en hunelefant.
For man ved aldrig, hvilke overraskelser, dyreriget gemmer på.
Nu!
Det er alt sammen en del af naturens mirakel.
supersanser
Vi oplever alle verden ved hjælp af vores sanser.
Men i dyreriget er der væsener med sanser, der række ud over vores.
Som denne vestlige diamantklapperslange.
Men først skal jeg have en kæp. En ret lang en.
Allerførst ... en walkie-talkie.
Sådan. Nu ... Telefon.
Slap af. Nu er det nervepirrende øjeblik forbi. Håber jeg.
Hvis jeg nu vil tale med min klapperslange? Walkie-talkie.
Hej, fru slange. Hallo. Undskyld, jeg vækker dig.
Hallo. Hallo. Ingenting.
Og med god grund. Hun kan ikke høre. Hun har ingen ører.
Måske vil hun hellere kommunikere over telefonen.
Telefonen er sat til at vibrere, ikke ringe. Det er ret vigtigt.
Den ringer.
Straks er der en reaktion. Med det samme.
For selvom hun ikke kan høre, kan hun mærke telefonens vibrationer.
De går fra metallet, hun er på, ind i hende.
Op i noget, der hedder kvadratbenet, lige ved kæben.
Hun kan på en måde høre vibrationerne.
Faktisk er klapperslanger så følsomme over for vibrationer -
- at det giver dem en slags supersans.
Og det fører os til det næste, der er meget smart. Men først telefonen ...
Jeg henter den senere og klarer mig med denne.
Disse supersanser hos dyr er det, programmet handler om.
Supersanserne bruges af ingeniører og videnskabsfolk som inspiration -
- så vi kan forbedre vores liv.
Hej. Jeg er i guldminen.
I en meget smal gang. Jeg må bukke mig.
Jeg er gået med til at medvirke i et ret usædvanligt eksperiment.
Jeg er nu underlagt disse to mænds forgodtbefindende.
De vil starte det, der må betegnes som ret dramatiske begivenheder.
Jeg er kommet til en gammel trædør af en slags. Jeg går igennem.
Hallo. Kan I høre mig? Hallo?
Nej. Radioen virker ikke hernedefra.
Og min mobiltelefon har opgivet ævred for længe siden. Intet signal.
Så jeg har intet, jeg kan kommunikere med det ydre med.
Det er et problem, for om cirka 30 sekunder -
- vil de sprænge døren ind til guldminen.
Når jeg havde mistet telefon- og radiosignalet -
- var jeg være langt nok inde til at være sikker.
Jeg håber, de har ret.
Situationen er denne: Jeg er fanget i minen.
Jeg kan ikke fortælle nogen udenfor, hvor jeg er.
Det eneste, der kunne redde mig, stammer fra Afrika.
botswana
Svaret findes hos et bestemt afrikansk dyr.
Det største afrikanske dyr af dem alle: elefanten.
Flere eksperter mener, elefanter kan kommunikere over store afstande -
- gennem vibrationerne i jorden.
Og elefantforsker dr. Kate Evans vil vise mig hvordan.
- Det er en højtaler. En ret stor en. - Ja.
Men du vender den mod jorden.
Derhjemme ville det være en katastrofe, men dette er noget andet.
Vi vil lade, som om det er en elefant. Hvis du forstår?
- En stor elefant, man ikke vil møde. - Enorm.
Kate bygger kun foden, ikke hele elefanten.
Men den vil sende et elefantsignal lige ned i jorden.
Teorien er, at energien går ned i jorden og ud.
Derfor kræves der en god kontakt med jorden.
- Okay, jeg vil hamre. - Hamr løs.
At hamre højtaleren ned i sandet kan virke lidt ... tåbeligt.
Men kontakten skal være bedst mulig -
- til lavfrekvensvibrationerne.
Det er faktisk ret spændende.
Vi efterligner elefantens vægt med sandsække ovenpå.
Da vores elefanttransmitter er færdig, trækker vi os tilbage.
- Hvem kommer med lyden? - Vi har optaget en kendt hun.
Hun var ved at komme i brunst. Så er hunnerne modtagelige for parring.
Vi håber, at optagelsen vil tiltrække hannerne.
Så vi sender et elefantscoringsforsøg.
Men selv med sådan et tilbud er der ingen garanti for succes.
For de nærmeste hanelefanter er over 1,6 km væk -
- og drikker ved en larmende flod.
Er det overhovedet muligt, de kan opfatte vores signal? Det får vi se.
Lyden overføres ikke gennem luften, så vi kan ikke høre den.
Men vi kan se højtaleren bevæge sig.
Vi ville begynde at sende signalerne på et aftalt tidspunkt -
- så vi bedre kan se, om hanelefanterne ved floden reagerer.
Vores kamera-team behøver ikke vente længe.
Inden for ganske kort tid bevæger de tre hanner sig op ad flodbredden.
Men vi ved ikke, om de reagerer på vores tomme løfter om romantik.
Ikke med mindre de kommer direkte til lyden. Det kunne give problemer.
For de er på jagt efter elskov.
Bare de ikke forveksler den her med en hun.
Jeg er ikke sikker på, den kan klare 5 ton.
Det er en flot vogn, men alligevel.
Det skulle jeg ikke have sagt. Jeg vil ikke sidde her og vente nu.
Men vi er nødt til at vente.
Det vil tage elefanterne et stykke tid at nå frem gennem vildnisset.
Men bevoksningen er for tæt til, at kamera-teamet kan følge med.
Det sidste, det ser af elefanterne, er, da de forsvinder ind i træerne.
Nu.
Og så, ud af det blå, dukker de op.
- Der er tre. - De går direkte frem.
- Han leder helt klart efter noget. - Ja. Der er vist noget, han vil.
Førerhannen er helt klart interesseret.
Man kan forestille sig skuffelsen, da han i stedet for en hun -
- finder en bunke sække.
Det har vi alle prøvet.
Men han har ret tydeligt bekræftet -
- elefanters evne til det, klapperslanger gør -
- nemlig at høre gennem jorden.
- Vi har vel sludret lidt. - Hvad sagde han så?
Jeg aner det ikke.
Så ved elefanters hjælp -
- har vi haft held til at sende signaler gennem jorden.
Men kan elefantteknologien redde mig ud af en californisk guldmine?
Det er ikke en elefant, men en ELF, et apparat til ekstremt lav frekvens.
Det kan det, elefanter gør så effektivt:
Det kan sende, kommunikere, gennem fast klippe.
Der er ret meget lige nu. Så jeg vil samle apparatet.
Det fungerer på samme måde som den kunstige elefantfod.
Men højtaleren peger nu opad.
Det her skal forbinde apparatet med klippen.
Alle ved selvfølgelig -
- at folk bliver fanget i miner i virkeligheden. Uden tv-hold med.
Og uden nogen mulighed for at kommunikere med nogen udenfor.
Det kan få frygtelige konsekvenser. Apparatet her kunne blive en redning.
Systemet er udviklet, så det kan køre med 12 volt, bilbatterier.
Ret smart, hvis man er nede i en mine som denne.
Her er betjeningen. Flere zoner og sektioner.
Sådan en mine her ville man have inddelt i forskellige sektioner.
Sætter jeg den på fem, fortæller det dem det. Sådan.
Det fortæller dem, jeg er i sektion fem, og at luftkvaliteten er okay.
Nu ved de, hvor jeg er, og hvordan jeg har det.
Jeg ved, at signalet udgår herfra og op i klippen.
Men jeg ved ikke, om de modtager den vigtige information.
Med andre ord: Har vi muligheden for at gøre det, elefanten gør -
- så vi opfatter vibrationerne?
30 m over mig tror ELF's opfindere, Jim Squire og Jay Sullivan, vi har.
Ved hjælp af dette lille spidse rør.
Det er ELF'ens modtager.
Den sender vibrationer nedefra til Jims og Jays base.
Lad os starte.
På den dybde burde vi have svar om cirka 10 sekunder.
Det ligner et signal.
Der er det. Sektion fem. God luft.
Nu ville de normalt sende redningshold ind.
Men jeg har ikke brug for dem.
Nej. De lukkede mig ikke inde i en guldmine. Det kræver papirarbejde.
Men det er blevet bevist, at det virker. Tak, gutter!
Og også tak til de afrikanske elefanter, hvis utrolige supersans -
- kunne transformere minesikkerheden og redde liv.
Med sådanne resultater er det ikke mærkeligt, man hele tiden opsøger -
- naturen for at hente inspiration. Og der er nok, der kan inspirere.
Lige nu er der over en million arter, der lever på Jorden.
Videnskabsfolk regner med, at der kunne være otte-ni gange flere.
Hvem ved, hvad nogle af de skabninger kunne lære os?
Det kunne måske bruges til at løse mange af menneskets problemer.
Problemer som ... Hvordan ser man i fuldkomment mørke?
De næste 30 sekunder skal I se godt efter.
Om kun få minutter kommer en anden cykelrytter samme vej.
Gennem de samme sving og over de samme bump.
Men der er én stor forskel:
Denne cykelrytter er blind.
Hvordan er det muligt -
- når nærmest alt, hvad han ser ... er sort?
Vi vil starte med en skabning, der lever det meste af sit liv i mørke.
Den kan navigere rundt i huler og grotter uden en pandelampe.
Faktisk uden at bruge øjnene. Overhovedet.
Jeg taler selvfølgelig om flagermus.
Vi ved alle, at flagermus kan komme rundt i mørket.
Flagermusekspert dr. Waters vil vise, de har endnu smartere sanser.
- Har du en? - Ja. En egyptisk flyvende hund.
De ser ret søde ud, for nogle flagermus -
- hesteskonæser og sådan noget, ser ret ... Ikke for noget.
De ser sikkert skønne ud blandt dem. Men denne finder vi ret køn.
Smukke store øjne, søde ører, der er meget mobile og bevæges en masse.
De ekkolokerer gennem munden.
De åbner munden og klikker fra side til side med tungen.
- Bare sådan. Meget simpelt. - Tungen. Ingen særlig mekanisme.
Bare et klik.
Men klikkeriet gør det muligt at finde rundt med utrolig præcision.
Og Dean tror, den kan skabe sig -
- et utrolig detaljeret billede af sine omgivelser.
Men hvor præcist er det?
Nu skal flagermusens supersans sættes på prøve.
Vi bruger en avanceret kombination of kroge, klokker og snore -
- til at lave en slags flagermuse-slalom-bane.
Okay, Dean, sluk lyset. Lad os se.
En mørk grotte, snore og flagermus. Hvad er det, vi ønsker?
Vi undersøger flagermusenes ekkolokation.
Man har altid beskrevet det som et simpelt og primitivt system.
- Ikke særlig imponerende. - Men betragter man kaldene ...
... ligner de meget delfiners, og de er meget gode til ekkolokation.
Vi håber, de undgår snorene.
Og vi ved, om de rammer dem, på grund af klokkerne.
Men vi har virkelig ikke gjort de nemt for dem.
Snorene er mindre end en centimeter brede -
- og imellem dem er der mindre end flagermusens vingespænd.
Desværre har vores eksperiment en skæbnesvanger mangel.
Vi kan ikke se, om det fungerer.
Vi kan ingen klokker høre, men flagermusene kunne være fløjet ud.
Så vi tænker om igen, sætter et kamera med nattesyn op -
- og tænder for et infrarødt lys.
Flagermusene er stadig i komplet mørke.
Men vi burde kunne se dem ved hjælp af Deans laptop.
Succes. Bortset fra at grotten lader til at være fuldstændig tom.
Men så dukker der en enkelt flagermus op.
Og det, han gør nu, er imponerende.
Næsten. Kom så. Kommer du igennem?
Det er perfekt. Helt perfekt.
Den tog vingerne ind og vidste præcis, hvor snorene var.
Nu kommer der en.
Så det angiveligt primitive system -
- kan opfatte den mindste forhindring så præcist -
- at flagermusen ikke trækker vingen ind før i sidste øjeblik.
De får det til at se let ud. Men det er det ikke.
Der er mange ting, der spiller sammen om at gøre dette muligt.
Det er et meget sofistikeret lille dyr.
Og man har altid ment, at deres ekkolokationssystem var primitivt.
I forhold til andre mindre typer flagermus.
Men dette viser, at det slet ikke er sådan. Systemet har stor finesse.
De ved præcis, hvor snorene er. Kun ved hjælp af ekkolokation.
Her er kulsort. De kan ikke se, de er der.
Så hvis en flagermus kan bruge lyd -
- en række små klik, til at se i mørke -
- kan mennesker måske også.
bristol, storbritannien
Professor Brian Hoyle tror, han har fundet en måde at gøre det på.
Han har sat flagermuseteknologi på en stang.
- Så den ekkolokerer, som flagermus. - Den ligner meget.
- Over til dig. - Den bipper ad mig. Det var dig.
Den fandt dig. Flytter jeg den, holder den op.
Jeg går om bag ved dig. Så kan du se.
Så ... Den her sender en lyd. Lige som en flagermus gør.
Den vender tilbage. Der kommer ekko fra tingene. Præcis som flagermus.
Der kommer en summen ... Jeg mærker det i tomlen.
Går jeg ... Den fandt noget. Det summer i tomlen.
Flytter jeg den væk ... gør den ikke.
- Der er noget til venstre. - Sikker vej til højre.
Og der er ingenting på højre side. Ingenting.
Der kommer en summen. Og mod højre ... ingenting.
Mod venstre ... noget. Højre ... intet.
Så jeg ville vide, det er okay at gå denne vej.
- Det summer hurtigere tættere på. - Det er herligt.
Jeg behøver ikke fortælle dig, det funker, for det gør det.
Kom med bindet for øjnene. Nu prøver vi ordentligt.
Lad os se, om jeg på få minutter kan opfatte i blinde.
Det tog flagermusen fra før millioner af år at opnå det.
Ingenting ... noget på min højre.
Der er et hul der. Der er noget til venstre ... og til min højre.
Jeg har opfattet noget.
En mannequin, ikke?
Langsomt, men sikkert, forstår jeg, hvordan man kan danne sig et billede.
Men jeg aner ikke, hvor jeg er.
- Jeg anede det ikke. - Det gik fint.
- Du stødte ikke ind i noget. - Nej.
Det har intet med held, men med min hjerne at gøre.
Så informationen går ind i hjernen.
Den bearbejdes det sted i hjernen, hvor synsindtryk bearbejdes
At bruge denne til at se med ...
Man bygger et billede samme sted, som man ser.
Tænker man, at det er hjernen, ikke øjet, der ser, så ser du.
Og det er det fantastiske.
Vores hjerner kan hurtigt vænne sig til -
- at bruge vores sanser på en helt anderledes måde.
Jeg tænkte: "Hvad om man går et skridt videre -
- og bruger flagermusesonar, så blinde kan gøre helt nye ting?"
Så jeg har taget et par rør og udviklet dette: batcyklen.
Nu skal jeg forklare: Det er en prototype, der viser princippet.
Der er to flagermuse-rørhåndtag på styret med kontaktplader -
- der giver cyklisten informationer fra sensorer i håndtagene og her.
Cyklisten burde få informationer nok -
- til at en blind person kan cykle på mountainbike på en mountainbike-sti.
Ja, det er måske meget forlangt, men det kunne måske fungere.
Ingeniørerne, der har bygget vores batcykel, har ændret nogle detaljer.
Men teorien forbliver den samme.
Sensorerne udsender og modtager klik -
- og vibrerende knapper fortæller cyklisten om terrænet foran.
Men da det virkelig gælder, ved jeg ikke, hvem der er mest nervøs -
- jeg eller 21-årige Dan Smith, der skal cykle tingen her.
Dan mistede synet for ni måneder siden på grund af noget genetisk.
Han har ikke kunnet cykle alene siden.
Selvom man ikke ser øjenskaden -
- kan Dan intet se. Tro mig.
Fem, fire, tre, to, en. Nu.
Dan fik kun nogle få timer til at øve sig på cyklen.
Men flagermuseteknologi gør det muligt for hans hjerne at se vejen.
Det er tydeligt: Flagermuseteknologi virker.
Rigtig godt. Det er rart at være tilbage på en normal cykel.
Teknologien virker, for jeg har selv lige fundet rundt alene.
Jeg er meget tilfreds, ja.
Det varer måske lidt, før blinde og svagtseende cykler på gaderne.
Men flagermuseteknologien har måske åbnet for uhørte muligheder.
"Supersanser" lyder ikke bare cool, men er brugbare.
Det er en stor fordel for et dyr at se eller høre tydeligere.
Men hvad sker der i modtagerenden? Hvis et dyr ikke vil ses eller høres?
Evolutionen har også en løsning på det.
Dette sted er meget specielt.
På denne tid af året, en-to gange om ugen -
- forekommer der et unikt fænomen næsten inden for rækkevidde.
Så selvom stranden her er svært tilgængelig, kommer der mange folk -
- i håb om at se og høre noget, det er usandsynligt at støde på -
- så tæt på andre steder i verden.
Det vil ske når som helst.
Vi kan bare kigge og vente.
Der er det.
Det er flynummer 785's ugentlige ankomst fra Amsterdam.
Alle vil se det her. Jeg ved det.
For på denne strand -
- er man tættere på en landende jumbojet, end noget andet sted.
Og det er hårdt for ørerne.
Det meste af støjen kommer ikke fra flyets motorer -
- men fra vinden om skroget.
Med andre ord: turbulens.
En masse.
Virkelig en masse.
Turbulensen genereres, hver gang et fly presser sig gennem luften.
Men man må da kunne flyve på en mere lydløs måde?
somerset, storbritannien
Der er en skabning, der til trods for sin topfart på over 48 km/t -
- er nærmest lydløst.
Et sted heromkring er der en af disse skabninger -
- der er opøvet i at indstille sig på jagt, når den hører lyden her:
Den kommer fra bipperen dernede, når jeg trykker her.
Jeg vil ligge hernede -
- med bipperen tændt og skjult ved siden af mit hoved.
Jeg skal tage et foto af skabningen, når den angriber.
Men for at gøre udfordringen større, får jeg bind for øjnene.
Så jeg kan kun lytte efter min angriber.
Lad os starte. Nu er jeg byttet.
Nu kalder jeg på min trænede angriber.
Det er overraskende nervepirrende.
Nærmer skabningen sig, har jeg kun mine ører til at advare mig.
Det er ventetiden, der er slem.
Og det her er skabningen: en slørugle.
Wow, det var virkelig vildt.
Når nogen fortæller, en slørugle kan flyve lydløst -
- tager jeg det generelt med et gran salt. Men tro mig: Det kan de.
Jeg anede ikke, hun var der, til hun ramte jorden.
Fuldstændig lydløs.
Ugler er nødt til at være lydløse.
Tag nu natuglen for eksempel.
Lydløs flyvning, som vi så, tillader uglen at snige sig ind på byttet.
Det betyder også, at vingerne kan bruges lydløst nok -
- til at de kan høre byttet, ikke kun de baskende vinger.
For at se det specielle ved uglens flyvning laver vi et eksperiment.
Vi starter med denne due.
Se, hvad der sker, når den flyver forbi fjer.
Det er turbulens i aktion.
Nu skal en ugle gøre det samme.
Der sker næsten intet med fjerene.
Men hvordan i al verden gør den det?
Det viser sig, at uglevinger har tre særlige karakteristika:
De små takker forhindrer, at forkanten hvirvler luften op.
Laget af fløjlsbløde dun holder luftstrømmen tæt på vingen.
En flosset bagkant gør turbulensen mindre, når luften forlader vingen.
Jeg tænkte: "Hvad nu hvis jeg kan lave en flyvinge som en uglevinge?
mojave-ørkenen, u.s.a.
Desværre kunne jeg kun finde ét sted, hvor de ville lade mig prøve.
En flykirkegård.
Jeg måtte improvisere lidt med materialerne. Sådan er det. Her ...
Æggebakkerne giver forkanten en knudret profil -
- der kan bryde luftstrømmen op.
Tæppet bryder den store boble af oprørt luft op og reducerer støj -
- og bagkanten har takker, som også virker støjhæmmende.
Så hvorfor ser alle flyvinger ikke sådan her ud?
Det viser sig, at det ikke er så enkelt.
Problemet har med størrelse at gøre.
Alle æggebakkerne og gulvtæppet ville sænke flyets fart for meget.
Og det takkede linoleumslærred ville komme i vejen for flapperne.
Folk på St. Maarten kan vist ånde lettet op.
Videnskaben ødelægger ikke fornøjelsen foreløbig.
Men ikke alt var forgæves.
Der er mindre vinger, der kunne nyde godt af ugleteknologi.
Men de sidder fast på ventilatorer.
Og det kunne blive endnu mere vigtigt.
En lydløs ventilator er måske ikke så spændende som en lodden flyvinge.
Men lydløse ventilatorer ville gøre en større forskel, end man tror ...
Lydløse computere, hårtørrere, støvsugere -
- vindmølleparker, aircondition ...
For alle de ventilatorer har samme problemer med turbulens som fly.
Denne ventilators opfindere har brugt ugleteknologi mod turbulens.
De har kommet takker på bagkanten.
Og resultatet er en ventilator, der er meget, meget stille ...
... ligegyldigt hvor godt man lytter.
Så denne ugleteknologi taget direkte -
- fra måden, sløruglen beskytter sin superhørelse mod vingestøj på -
- kunne ende med at gøre vores larmende verden lidt mere stille.
I hvert fald indtil det næste fly kommer forbi.
Nogle gange er naturen inspiration lige for næsen af os.
Knurhår, for eksempel. Vi tror, vi ved, hvad de bruges til.
Så hovederne ikke sidder fast i tremmer.
Men faktisk er de meget mere sofistikerede end det.
Og dette dyr er perfekt til at vise os det.
De spættede sæler tilbringer meget tid nede i mudret vand -
- med nærmest ingen sigtbarhed.
Alligevel kan de jage hurtige fisk -
- og være skræmmende præcise.
Tro det eller ej: De finder dem med deres knurhår.
rostock, tyskland
En spættet sæl ved navn Henry skal vise mig hvordan.
- Sven, hej. Så det er Henry? - Det er Henry, ja.
- Hej Henry. - Sig "hej".
Jeg vil ikke røre knurhårene, der er så følsomme.
- Hvis jeg rører ved dem ..? - Det kan du godt.
Jeg ved, det er vigtige instrumenter. Ikke? Hvad kan han med dem?
De kan bruge dem, som vi bruger hænderne.
De ved, din næve er mindre end min, for eksempel.
Så han ved, denne hånd er mindre end din, med knurhårene?
Normalt ville jeg ikke råde til at gøre dette. Sæler kan bide.
Men Henry er en særligt velvillig spættet sæl.
- Han arbejder med dr. Wieskotten. - Når han arbejder med dig ...
- Hvorfor er han villig til det? - Det er let nok.
- Han kan godt lide en fisk? - Det kan han.
Så alle knurhårene om snuden ... Det er en ekstra sans.
- Ja. De har ikke hænder som os. - Farvel, Henry. Tag en dukkert.
Han begyndte vist at kede sig.
Men Henrys knurhår kan mere end at gætte værtens håndstørrelse.
Det vil Sven vise mig.
Vi skal bruge en fjernstyret ubåd, en venlig sæl og et bind til øjnene.
- Hvordan gør du det på en sæl? - Det er let nok.
Vi har trænet, og nu hopper han gennem masken.
- Han hopper igennem. - Det er vildt.
Med bind for øjnene svømmer Henry hen til sin startposition.
Sven kommer høretelefoner over hans ører med lyserød støj ...
... som drukner alle lyde udefra.
Så Henry kan ikke se og heller ikke høre nu.
- Okay. Du siger bare til. - Okay, Nu.
Jeg skal styre miniubåden.
Jeg kan sende den rundt i bassinet. Finder Henry den, får han en fisk.
Men han kan først begynde at lede, når jeg har stoppet ubåden helt -
- så motorstøjen og plask ikke kan hjælpe ham.
Okay, Henry, kom så.
- Han fandt den. Med bind for øjnene. - Ja. Det er ikke noget problem.
Fordi han intet ser, er det kun lyden af Svens plask -
- der gør, at han kan finde tilbage til os.
Han kan ikke bruge øjnene. Der er ingen støj i høretelefonerne nu.
Det er utroligt.
Og Henry vil vist gerne lege videre.
Uanset hvor mange gange, vi gør det, og hvor jeg sender ubåden hen -
- så finder Henry den hver eneste gang.
- Smukt. - Fantastisk.
Det er ikke kun imponerende, at han finder den.
Det er også måden, han gør det på.
Han følger akkurat samme rute som ubåden.
Sikken kløgtig fyr.
Tro det eller ej, men Henry finder ubåden med knurhårene.
De er så følsomme, at de opfanger undervandssporet, ubåden efterlod.
Utroligt. Igen.
Han svømmede akkurat den vej, ubåden havde været.
Utroligt.
Så utroligt, at Sven må bevise for mig, at Henrys knurhår gør arbejdet.
I dette lille bassin er vandet næsten helt stille.
Forskerne kan lave små præcise hvirvler, der er farvet grønne.
Selvom de dårligt laver en krusning, mærker Henrys knurhår dem straks.
De vender sig på den side, hvirvlen har rørt ved.
Jeg må indrømme, at det virker ret overbevisende.
herefordshire, storbritannien
Hele konceptet med orientering ved hjælp af knurhår -
- er noget, jeg godt selv kan bruge.
Denne bil er meget stor, og jeg har kæmpet med at få den ind i garagen.
Men ikke mere. For her har jeg nogle knurhår.
Jeg vil kunne mærke vejen ind i garagen.
Det bliver genialt. Nu skal jeg forklare.
Dette er knurhårene.
Når en møder garagedøren eller bagvæggen, bevæger den sig.
Den bevæger sig inde i metalsnoren her -
- som rører ved spiralen her. Sådan her.
Jeg kan demonstrere det med betjeningen her.
Dette knurhår rører, og så lyser den.
Det er faktisk nogenlunde sådan, et rigtigt knurhår virker.
Der er ingen følelse i selve knurhåret.
Men når "nerveenderne" berøres, sendes der signaler til "hjernen".
En dejligt enkel ide, jeg kom på helt alene.
Min makker Hadrian har slet ikke hjulpet mig.
Det er på. Det er genialt.
Der er ingen teknologi her, som man ikke har haft i 1934.
Hvorfor er det ikke standardudstyr?
Så ... Ja.
Tænding ... Start.
Jeg bliver pludselig lidt bange.
Dronningemoderen har kørt rundt i denne bil -
- og den er faktisk en del værd.
Vent. Der er kontakt der.
Det siger mig, jeg skal lidt længere den vej.
Det virker.
Det er vist lige. Vi prøver.
Ingen lys. Så jeg er vist igennem. Ja!
Jeg har aldrig kunnet bakke bilen ind i garagen alene uden hjælp.
Takket være knurhårteknologi ...
Ja! Det virker faktisk.
Det her er frygteligt. For bilen er meget lang.
En limousine. Nu ved jeg, når jeg rammer bagmuren.
Eller før jeg rammer den.
Sådan. Jeg er inde.
Det viser sig, at hvis man forstørrer ideen op -
- kommer man til at ende med noget ret cool.
pittsburgh, u.s.a.
Af sted.
Det her er TerraMax.
En militærlastbil på 10 ton med sekshjulstræk.
Der er kun mig her, og jeg kører ikke.
Den kører sig selv.
Og det gør den virkelig. Den er ikke fjernstyret.
Det er ikke satellitnavigation, og der er ingen skjult fører.
Så hvordan kan den se, hvor den kører?
Faktisk bruger den knurhår.
Hvis den har knurhår, hvor er de så henne?
Det er en meget speciel slags knurhår, fordi de er usynlige.
Faktisk er det lasere.
Cylinderen på taget huser 64 lasere.
Hver drejer 15 gange rundt i sekundet.
Hvert sekund samles der -
- 1,3 millioner berøringer af landskabet.
Det ser sådan her ud.
Hvert lille punkt på skærmen viser et sted, et knurhår har berørt.
Når de suppleres op med få sekunders mellemrum -
- får TerraMax et utrolig præcist kort over sine omgivelser.
Tanken er, at en lastbilkonvoj med forsyninger -
- ville kunne køre ind i fjendtligt terræn uden at sætte liv på spil.
Men hvad ville der ske, hvis de stødte på noget uventet?
Noget som det her?
12 pullerter med beton i.
Det burde være skræmmende, men ...
Det er sjovt. Den har personlighed.
Den er så levende, som man kan forestille sig.
Hvor gode bliver disse ting? Hvor vil det ende henne?
Hvornår når man et punkt, hvor folk undres over, at man selv kører?
"Det er farligt og uansvarligt." Det her er fremtiden.
Denne lille lastbil med sine knurhår, der virker som den spættede sæls -
- disse er nu lasere, er fremtiden.
Det er det her, vi alle vil være i.
Det er genialt.
I næste episode ...
Jeg skal se på dyrs superkræfter ...
Det er slet ikke rart.
... og se, hvordan videnskabsfolk har kopieret dem, så vi køles ...
Det var en personlig rekord.
... bliver 10 gange stærkere ...
... og bliver usynlige.
Det er utroligt.
Tekster: Veronica Tuells www.sdimedia.com